Дончо Цончев
Хубав мъж

chitanka.info

Този човек влизаше въз всички видове общуване по един и същ начин — той така влизаше и във всички видове заведения, — отправяше се царствено към ролята — масата, — която пожелаваше, а на околиите беше достатъчен само един поглед, за да го помнят и разпознават с години. Така беше порасъл. Такова му беше лицето. Походката, маниерите, усмивката — можеш ли да го упрекнеш за всичко това?

Те даже го обичаха — другите хора, — по някак-ви пътища на индукция той като че ли им даваше от онова, което на тях по-малко или пък повече им липсваше. Винаги беше приятно в неговата компания. Духовете естествено се раздвижваха в разни посоки, алкохолът действуваше добре всекиму, а жените — ах, жените — по вечното тайнствено правило ставаха неочаквано щедри и напълно възможни сега.

Сам той почти не усети живота си сложен: просто премина от неясното купонно детство през малките приключения на гимназията, нормално трудните, весели казарма и университет, трите брака, които всъщност не се различаваха особено, освен с това, че от единия имаше дъщеря, следваха изненадващо равните двайсет и три години служба в проектантско бюро — до смайващия го сега четиресет и девети рожден ден. Ето така, както мръкваше и съмваше и както из въздуха се носеха ту парцаливи снежинки, ту пухове от тополите — календарните листчета бяха окапали и сега цифрите на годината сочеха, че той от утре започва да нълни собствения си половин век. Имаше нещо глупаво във всичко това. Нещо внезапно и дребно, в което се крие голяма измама.

Стоеше прав, разкрачен до прозореца и гледаше минувачите долу. Сам си повтори думата „минувачи“ и поклати глава. И в нея имаше измама. Хората бяха различни и никоя дума не можеше да ги събере, когато свободно си щъкат нагоре надолу подир своите грижи, изкушения, вечно спасителни намерения. Те бяха млади и стари, успели и не, грозни и красиви, това винаги има значение. Минувачи. Виж ти, каква дума. Все едно да кажеш: архитекти. Кои архитекти? Той или младоците, които дойдоха десет години след него и сега му бяха началници? Вчерашните хлапаци, които сега чертаеха за центъра на Сан Франциско, пътуваха до Ленинград по-лесно и по-безшумно, отколкото той до Созопол и най-сетне живееха в апартаменти, с чийто интериор можеше да се спечели всеки конкурс за съвременно жилище.

Потърси цигарите си по джобовете, обърна се да ги вземе от масата до леглото и с лошо изражение на лицето огледа стаята си. Отърканите мебели. Малките дизайнчета, които наистина бяха нещо красиво, сантиментално и може би значително вътрешно, но стояха така, както стоят — да речем — блестящите минерални образци в мансардата на някой студент по геология. Наистина студентска стая. До четиридесет и деветия си рожден ден. В момента с вестници по прозорците, тъй като пердетата бяха изгорели от слънцето и той бе ги изхвърлил. Стая с котлон за чай. Защо?

Бе мислил напрегнато по време на първия брак, когато имаха намерение да пестят и да строят жилище. После по време на втория, когато се роди дъщерята. Но леснината, с която живееше, и двата пъти му измени. Някакви неочаквани селяни го пререждаха в лихвочислата (законно, разбира се, та да не можеш да се оплачеш), разни хлапаци от службата се излитаха в работата и уцелваха ведомствените жилища, като че ли стреляха по мишени за забавление. Времето се изнизваше — то друга работа няма — и ето сега, тука.

„Съдба“ — казваше понякога на жените, които проспиваха в тази стая, те го разбираха и се раздаваха колкото могат.

„Живот“ — казваше понякога на себе си, когато се вторачваше в някоя неочаквана смърт наблизо и не се укоряваше за нищо.

Денят бе съботен, часът следобеден — глупавият рожден ден не му даваше мира. От утре, значи, петдесетте започват. Догодина по това време ще му окачат значка в службата и ще кажат няколко думи. Малък подарък. Празнична гузност в очите отсреща. Едно напиване, което никак не може да заглуши пълната тревожна трезвост на мислите.

Отиде до телефона и набра номера на дъщеря си. Може би искаше да й се скара, друга година на този ден тя се обаждаше.

— О, ти ли си, здравей — каза гласът в слушалката. — Честито.

— Защо не се обаждаш?

— Защото стягам багажа си, ще заминавам на стаж в Чехословакия. Представяш ли си!

И още как. Кой друг да си представи радостта й по-точно от него? Още от времето, когато зяпаше по часове в очите й, наведен над кошчето. Тя само на него се усмихваше — не даже на майка си. Той й правеше маймунски гримаси и движения, тя се опитваше да го имитира. Напикаваха се от смях…

— Хубаво. По какъв повод…

— Ами трима души сме отличници и това ни е наградата, стаж в Чехословакия.

— Хубаво, хубаво.

— Аз щях да ти звънна, разбира се, но нали се сещаш какво тичане е сега. Не мога да ти опиша.

— Кога тръгваш?

— Сега, след един час! Трябва да хуквам вече. Остава и да закъснея.

— Да. Хубаво. Като се върнеш, се обади.

— Добре. Непременно. Приятно прекарване и на тебе. Чао!

Малкото „зъннн“ от затварянето на телефона обиколи стаята и бавно затихна. Човекът отиде пак до прозореца и погледна отново надолу, но като че ли реши нещо важно, защото се обърна, взе си шлифера и излезе.

Твърде много му бе минало пред очите и твърде много бе изпуснал, за да бъде сега сантиментален. Просто закрачи към най-хубавото заведение, отворено в събота, и се опита да мисли за всичко онова, за което мислеше в кой да е ден. А какво беше то? Сега не можеше да каже. Не се сещаше. Дали пък така беше минал животът му — да зяпа наоколо и да мисли за нещата, които случайно му влизат в очите?

Поздрави някого, седна на маса за двама и вниманието на сервитьорката малко го успокои. Изпи едно уиски, като си каза сам, мълком: „Честит рожден ден, моето момче.“ Искаше — пак така мълком — нещо да си пожелае, но в този момент не намери какво. Мисълта да отиде на гарата, да изпрати дъщеря си за Чехословакия отпадна сама, без да предизвика особено силни вълнения; момичето щеше леко да се смути. Винаги се смущаваше, като се виждаха, колкото и да беше весела и чаровна.

Някой го поздрави. Две мацета от бара, на възрастта на дъщеря му, го зяпаха закачливо. Поръча си още едно малко уиски и кафе. Отдавна не обичаше мацета. С тях имаше чувството, че дъщеря му го гледа отнякъде и му се присмива. В същия миг една стара приятелка му се усмихна. Тя беше с мъжа си, но не толкова затова, колкото заради проклетия съботен ден, все едно, не съществуваше реално. Пак обърна главата си, сега към улицата, и по стар навик се загледа през голямото стъкло в минувачите.

По-грозни бяха от него. По-стари или пък недостатъчно улегнали. Той беше най-хубав от всички, както обикновено. И те, по-грозните, по-старите, всичките недостатъконосители, сигурно отдавна бяха открили това, защото непрекъснато се въоръжаваха с друго. Търсеха начини да окупират властта и парите, превръщаха домовете си в крепости, обвързваха жените и децата си тъй, че да не могат да отидат, без да са се обадили, не до Чехословакия, а до кварталното кино.

Те бяха завладели всичко онова, с което можеше да се живее реално, след като човек навърши четиридесет и девет години.

Те бяха хората, всеки момент знаеха къде отиват, какво мислят, кого очакват — той всъщност бе минувачът. По улицата, в живота си и сам през самия себе си.

Мисълта го изненада като удар в гърба, искаше веднага да стане и да тръгне, но знаеше, че няма къде да отиде, и погледна чашите пред себе си. Искаше да има повече уиски в едната, повече кафе в другата — да има за какво да седи тук.

Искаше да завали дъжд отвън, да мръкне, да съмне, времето да минава, минава, минава…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.